Apelācijas instances tiesas pienākums motivēt attieksmi pret pirmās instances tiesas spriedumu

Latvijas Republikas Augstākās tiesas
Civillietu departamenta
2016. gada 16. septembra
SPRIEDUMS
Lieta Nr. C33327912
SKC–270/2016

Latvijas Republikas Augstākās tiesas Civillietu departaments šādā sastāvā:
tiesnese referente M.Zāģere tiesnesis I.Bisters
tiesnese I.Garda
izskatīja rakstveida procesā civillietu sakarā ar prasītāju [pers. A] un [pers. B] kasācijas sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 6.novembra spriedumu [pers. A] un [pers. B] prasībā pret [pers. C] par atlīdzības par morālo kaitējumu piedziņu.
Aprakstošā daļa
[1] Ar Rīgas pilsētas Ziemeļu rajona tiesas 2010.gada 17.septembra spriedumu krimināllietā Nr.11520075906 [pers. C] atzīts par vainīgu noziedzīgā nodarījumā, kas paredzēts Krimināllikuma 260.panta otrā daļā, un sodīts par to, ka viņš 2006.gada 1.augustā ap plkst. 08:09, vadot SIA „Axo speed” piederošo transportlīdzekli – motociklu „Honda CBR 1000 RR”, pārkāpa Ceļu satiksmes noteikumu 4., 10., 38.4., 112., 113., 114. un 160.punkta prasības, izraisīja sadursmi, kā rezultātā nodarīja cietušajam [pers. D] smagus miesas bojājumus, kas bija cēloniskā sakarā ar cietušā nāves iestāšanos. Tiesa daļēji apmierināja [pers. B], kura bija atzīta par cietušo, pieteikumu par zaudējumu un nemantiskā kaitējuma atlīdzināšanu, nosakot kompensāciju 402,39 Ls par nodarītiem zaudējumiem un 5000 Ls par morālo kaitējumu. Pārējā daļā [pers. B] pieteikums par kaitējuma atlīdzināšanu noraidīts. Spriedums stājies likumīgā spēkā 2011.gada 7.decembrī (lietas 50.-77.lp).
[2] [Pers. A] un [pers. B] 2012.gada 3.februārī cēluši tiesā prasību pret [pers. C] par morālā kaitējuma atlīdzināšanu, kurā lūguši piedzīt no [pers. C] [pers. B] labā atlīdzību 20 000 Ls, bet [pers. A] labā – 15 000 Ls.
Prasības pieteikumā norādīts tālāk minētais pamatojums.
[2.1] Kriminālprocesa ietvaros piedzītās kompensācijas par morālo kaitējumu apmērs nav atbilstīgs atlīdzinājums par [pers. B] nodarītajām ciešanām sakarā ar vīra nāvi. Pēc vīra nāves [pers. B] veselības stāvoklis ir strauji pasliktinājies, viņa ir spiesta bieži apmeklēt ārstu. Psihologa 2008.gada 12.augusta konsultatīvajā atzinumā secināts, ka [pers. B] konstatēts nestabils psihoemocionāls stāvoklis, izteikts emocionāls sasprindzinājums, emocionāla labilitāte, depresīvais stāvoklis, kas saistīts ar pārdzīvoto vīra nāvi un tā sekām. Prasītājai rekomendētas ilgstošas nodarbības psihokorekcijas veidā, jāapmeklē psihiatrs, lai saņemtu atbilstošu terapiju.
Arī mantiskais stāvoklis pēc [pers. D] nāves ir būtiski pasliktinājies, [pers. B] ir palikusi viena, nespēj pati sevi uzturēt un dzīvo trūkumā.
[2.2] Savukārt mirušā dēls [pers. A] vispār nav saņēmis atlīdzinājumu par viņam nodarīto morālo kaitējumu, jo netika atzīts par cietušo, pamatojoties uz Kriminālprocesa likuma 95.panta trešo daļu [ja noziedzīga nodarījuma rezultātā persona mirusi, par cietušo kriminālprocesā var būt tikai viena persona], un tādējādi viņam nebija tiesības iesniegt morālā kaitējuma kompensācijas pieteikumu kriminālprocesa ietvaros.
[Pers. A] ir tiesības saņemt atlīdzību par morālo kaitējumu atbilstoši Civillikuma 1635.pantā noteiktajam. Tēva pāragrā nāve dēlam ir radījusi smagu emocionālu satricinājumu. Prasītājs ir ļoti emocionāls cilvēks, tādēļ tēva, ar kuru viņam bija tuvas, sirsnīgas un uzticības pilnas attiecības, zaudējumu viņš pārdzīvo ļoti smagi, izjūt garīgas ciešanas. Prasītājs bieži tikās ar tēvu un kopā pavadīja laiku, vienmēr varēja paļauties uz tēva emocionālu atbalstu sarežģītās dzīves situācijās.
Pēc tēva nāves [pers. A] katru dienu rūpējas par mātes [pers. B], kura ir cilvēks ar īpašām vajadzībām un kuras aprūpi iepriekš veica tēvs, labklājību.
Prasība pamatota ar Civillikuma 5. un 1635.pantu.
[3] Ar Rīgas rajona tiesas 2013.gada 23.janvāra spriedumu prasība apmierināta daļēji, no [pers. C] [pers. A] labā piedzīta atlīdzība par morālo kaitējumu 2500 Ls un tiesāšanās izdevumi 200 Ls, bet pārējā daļā prasība noraidīta, kā arī no [pers. B] [pers. C] labā piedzīti tiesāšanās izdevumi 150 Ls un no [pers. C] valsts ienākumos piedzīti – 194,95 Ls.
[4] Izskatījusi lietu sakarā ar prasītāju iesniegto apelācijas sūdzību par pirmās instances tiesas spriedumu daļā, ar kuru prasība noraidīta un par tiesāšanās izdevumu 150 Ls piedziņu, kā arī atbildētāja iesniegto apelācijas sūdzību par spriedumu prasības apmierinātajā daļā, Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija 2013.gada 23.oktobrī nosprieda prasību noraidīt, piedzīt no [pers. B] un [pers. A] [pers. C] labā izdevumus 363 Ls advokāta palīdzības samaksai, t.i., 181,50 Ls no katra.
Spriedums pamatots ar šādiem argumentiem.
[4.1] Lietā nav strīds, ka ceļu satiksmes negadījumu izraisījušā transportlīdzekļa īpašnieka vai tiesīgā lietotāja civiltiesiskā atbildība bija apdrošināta.
No pušu pārstāvju paskaidrojumiem izriet, ka ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušā [pers. D] tuvinieki vērsās apdrošināšanas AS ,,Balva” arī attiecībā par morālā kaitējuma atlīdzināšanu, taču katram izmaksāti 100 Ls, kas ir nesamērīga summa ar nodarīto morālo kaitējumu. Ņemot vērā likumā noteikto atlīdzības limitu, bojā gājušā [pers. D] atraitne [pers. B] un dēls [pers. A] uzskata, ka atbilstoša atlīdzība par morālo kaitējumu piedzenama no [pers. C].
Sauszemes transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas likuma (turpmāk OCTA likums, spēkā no 2004.gada 1.maija) 2.pantā definēts mērķis – aizsargāt ceļu satiksmes negadījumos cietušo trešo personu intereses un reglamentēt tiesiskās attiecības starp transportlīdzekļu īpašniekiem, tiesīgajiem lietotājiem un apdrošinātājiem sakarā ar transportlīdzekļu īpašnieku un tiesīgo lietotāju civiltiesiskās atbildības obligāto apdrošināšanu.
Strīda izšķiršanā piemērojama šā likuma redakcija, kas bija spēkā no 2004.gada 1.maija līdz 2007.gada 31.oktobrim.
Obligātās apdrošināšanas objekts atbilstoši šā likuma 3.panta pirmajā daļā noteiktajam ir transportlīdzekļa īpašnieka vai tiesīgā lietotāja civiltiesiskā atbildība (turpmāk īpašnieka civiltiesiskā atbildība) par ceļu satiksmes negadījumā nodarīto zaudējumu trešajai personai.
Savukārt likuma 15.panta pirmajā daļā noteikts apdrošinātāja atbildības limits, bet 23.pantā – personu loks, kurām izmaksājama apdrošināšanas atlīdzība.
OCTA likuma 18.pants noteic, ka, iestājoties apdrošināšanas gadījumam, apdrošinātājs, kurš apdrošinājis zaudējumu nodarījušā transportlīdzekļa īpašnieka civiltiesisko atbildību, vai Transportlīdzekļu apdrošinātāju birojs, ja apdrošināšanas atlīdzība izmaksājama no Garantijas fonda, saskaņā ar apdrošinātāja atbildības limitu atlīdzina šajā likumā noteiktajā kārtībā novērtētos zaudējumus, kas ceļu satiksmes negadījumā nodarīti trešajai personai.
[4.2] Eiropas Savienības Tiesas Otrā palāta 2013.gada 24.oktobra spriedumā lietā Nr. C-277/12 sakarā ar Latvijas Republikas Augstākās tiesas Senāta lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretējamas Eiropas Savienības Padomes 1972.gada 24.aprīļa direktīvas 72/166/EEK (Pirmā direktīva) un 1983.gada 30.decembra direktīvas 84/5/EEK (Otrā direktīva) normas, nospriedusi:
1) Padomes 1972.gada 24.aprīļa Direktīvas 72/166/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību 3.panta 1.punkts un Padomes 1983.gada 30.decembra Otrās direktīvas 84/5/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu 1.panta 1. un 2.punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātajai apdrošināšanai ir jāsedz atlīdzība par nemateriālajiem zaudējumiem, kas radušies ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušo radiniekiem, ciktāl šī atlīdzība saskaņā ar pamatlietā piemērojamajām valsts tiesībām ir paredzēta saistībā ar apdrošinātās personas civiltiesisko atbildību;
2) Direktīvas 72/166 3.panta 1.punkts un Otrās direktīvas 84/5 1.panta 1. un 2.punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātā apdrošināšana atlīdzību par nemateriālo kaitējumu, kas atbilstoši valsts tiesību aktiem par civiltiesisko atbildību ir jāmaksā par tuvu ģimenes locekļu nāvi ceļu satiksmes negadījumā, sedz tikai maksimālajā apmērā, kas ir mazāks par to, kāds noteikts Otrās direktīvas 84/5 1.panta 2.punktā.
Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 68.-73. punktā un kā ir nospriedusi EFTA Tiesa 2008.gada 20.jūnija spriedumā lietā E-8/07 Celina Nguyen pret Norvēģijas valsti (EFTA Court Report, 224. lpp., 26. un 27.punkts), ņemot vērā dažādās Otrās direktīvas 1.panta 1.punkta un Trešās direktīvas (90/232/EEC) 1.panta pirmās daļas valodu versijas, kā arī iepriekš minēto trīs direktīvu aizsargājošo mērķi, ir jāuzskata, ka jēdzienā „miesas bojājumi” ietilpst jebkāds kaitējums, ciktāl tā atlīdzinājums ir paredzēts kā civiltiesiskā atbildība un nodrošināts valsts tiesībās, kas ir piemērojamas strīdā, kurš izriet no personas neaizskaramības apdraudējuma, kurā ietilpst gan fiziskas, gan garīgas ciešanas.
Attiecībā uz jautājumu, kuras personas var pretendēt uz šo nemateriālo zaudējumu atlīdzību, pirmkārt, ir jānorāda, ka no kopīgas Pirmās direktīvas 1.panta 2 punkta un 3.panta 1.punkta pirmā teikuma interpretācijas izriet, ka aizsardzība, kas ir jānodrošina atbilstoši šai direktīvai, attiecas uz ikvienu personu, kurai saskaņā ar valsts tiesību aktiem par civiltiesisko atbildību ir tiesības uz transportlīdzekļu izraisītu zaudējumu atlīdzību.
Otrkārt, ir jāprecizē, ka Trešajā direktīvā, kā to norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 78.punktā, bet pretēji tam, ko norāda Vācijas valdība, nav ierobežots aizsargājamo personu loks, bet, gluži otrādi, ar to ir noteikts pienākums atlīdzināt kaitējumu, kas nodarīts atsevišķām personām, kuras tiek uzskatītas par īpaši neaizsargātām.
Turklāt, tā kā Pirmās direktīvas 1.panta 2.punktā iekļautais kaitējuma jēdziens nav ierobežojošāks, nekas pretēji Latvijas un Lietuvas valdību norādītajam neļauj uzskatīt, ka atsevišķi kaitējumi, piemēram, nemateriāli zaudējumi, ciktāl tie ir jāatlīdzina atbilstoši valsts tiesību aktiem par civiltiesisko atbildību, būtu jāizslēdz no šī jēdziena.
Nekas Pirmajā, Otrajā un Trešajā direktīvā neļauj secināt, ka Savienības likumdevējs būtu vēlējies šajās direktīvās paredzēto aizsardzību attiecināt tikai uz personām, kuras bijušas tieši iesaistītas kaitējumu izraisījušajā notikumā.
Tādējādi dalībvalstīm ir jānodrošina, lai obligātā apdrošināšana atlīdzību, kas atbilstoši valsts tiesību aktiem par civiltiesisko atbildību ir jāmaksā par nemateriālajiem zaudējumiem, kuri ir radušies ceļu satiksmes negadījumā cietušo tuviem ģimenes locekļiem, segtu Otrās direktīvas 1.panta 2.punktā noteiktajā minimālajā apmērā.
Ņemot vērā minēto prejudiciālo nolēmumu, kā arī apstākli, ka ceļu satiksmes negadījumu izraisījušā transportlīdzekļa īpašnieka vai tiesīgā lietotāja civiltiesiskā atbildība bija apdrošināta, jautājumu par atlīdzības saņemšanu par nemateriālajiem zaudējumiem, kas radušies ceļu satiksmes negadījumā bojā gājušā radiniekiem, prasītājiem konkrētajā gadījumā jārisina ar apdrošinātāju.
[4.3] Prasītāji atbilstoši Civilprocesa likuma 43.panta pirmās daļas 4.punktam prasībās par noziedzīga nodarījuma rezultātā radušos materiālo zaudējumu un morālā kaitējuma atlīdzināšanu ir atbrīvoti no tiesas izdevumu samaksas valsts ienākumos. Tādējādi ar lietas izskatīšanu saistītie izdevumi no prasītājiem nav piedzenami.
[4.4] Ar lietas materiāliem pievienoto Latvijas Zvērinātu advokātu kolēģijas 2013.gada 9.janvāra kvīti Nr. 024786 un 2013.gada 18.oktobra kvīti Nr. 035853, kuras izrakstījusi zvērināta advokāte Gunta Kuzmane, ir pierādīti izdevumi 363 Ls advokāta palīdzības samaksai.
Tā kā prasība noraidīta, ir pamats piedzīt no [pers. B] un [pers. A] līdzīgās daļās [pers. C] labā izdevumus 363 Ls advokāta palīdzības samaksai atbilstoši Civilprocesa likuma 44.panta pirmās daļas 1.punkta b) apakšpunktā un ceturtajā daļā noteiktajam.
[5] Par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 6.novembra spriedumu prasītāji iesnieguši kasācijas sūdzību, kurā, atsaucoties uz materiālo tiesību normu nepareizu piemērošanu un iztulkošanu, kā arī procesuālo tiesību normu pārkāpumiem, lūguši spriedumu atcelt un lietu nodot jaunai izskatīšanai.
Kasācijas sūdzībā norādīti šādi argumenti.
[5.1] Tiesa pārkāpusi Civilprocesa likuma 432.panta piekto daļu, jo sprieduma motīvu daļā nav norādījusi šā likuma 193.panta piektajā daļā minētos apstākļus, kā arī nav motivējusi savu attieksmi pret pirmās instances tiesas spriedumu. Sprieduma motīvu daļa nesatur argumentus un secinājumus par prasības pamatotību vai nepamatotību, nav dots vērtējums prasītāju viedoklim, ka atlīdzība par morālo kaitējumu no atbildētāja piedzenama, pamatojoties uz Civillikuma 1635.pantu.
[5.2] Prasības noraidīšanas pamatošanai izmantojot Eiropas Savienības Tiesas (turpmāk arī EST) 2013.gada 24.oktobra spriedumā lietā Nr. C-277/12 izdarītos secinājumus, tiesa atstājusi bez ievērības, ka atvasinātajos Eiropas Savienības tiesību aktos ietvertās normas nav tieši piemērojamas, tās kļūst obligātas pēc tam, kad ir transponētas dalībvalsts nacionālajos normatīvajos aktos. EST spriedums ir saistošs tikai attiecībā uz uzdoto jautājumu, proti, par Eiropas tiesību normu spēkā esību vai to iztulkošanu. EST spriedums neattiecas uz tiesiskā strīda izšķiršanu pēc būtības. Tādējādi apelācijas instances tiesa nebija tiesīga tieši piemērot atvasinātās tiesību normas konkrētajā lietā.
Minēto apstiprina judikatūrā izteiktā atziņa, proti, Senāts 2011.gada 20.aprīļa spriedumā lietā Nr. SKC-175 norādījis, ka strīdā starp privātpersonām direktīva pati par sevi nevar radīt šīm personām pienākumu un tādēļ uz to nevar atsaukties.
Ministru kabineta 2005.gada 17.maija noteikumu Nr.331 ,,Noteikumi par apdrošināšanas atlīdzības apmēru un aprēķināšanas kārtību par personai nodarītajiem nemateriālajiem zaudējumiem” 7.punkts (redakcijā, kas bija spēkā no 21.05.2005. līdz 31.12.2013.) noteica – apdrošināšanas atlīdzības apmērs par sāpēm un garīgām ciešanām apgādnieka, apgādājamā vai laulātā nāves dēļ ir 100 latu katram apdrošināšanas atlīdzības pieprasītājam atbilstoši OCTA likuma 23.panta pirmajā daļā minētajam personu skaitam.
Tādējādi tiesa spriedusi pretēji minētajiem Ministru kabineta noteikumiem, turklāt neargumentējot, kāpēc šie noteikumi nav attiecināmi uz konkrētā strīda izšķiršanu.
[5.3] Civiltiesiskās atbildības apdrošināšana paredz, ka apdrošinātājs izpilda zaudējumu atlīdzināšanas pienākumu sava klienta – apdrošinātā vietā. Lai spriestu par apdrošinātāja pienākumu veikt maksājumu, jākonstatē, ka transportlīdzekļa tiesīgajam lietotājam, kura atbildība ir apdrošināta, rodas pienākums atbildēt par kādiem zaudējumiem cietušajiem saistībā ar izraisīto ceļu satiksmes negadījumu. Tikai pēc šīs konstatācijas apdrošinātājs veiks šo zaudējumu atlīdzināšanu, izmaksājamo summu, ierobežojot ar tiesību aktos paredzēto limitu un citiem nosacījumiem.
Prasība pret apdrošinātāju ir atvasināta no zaudējumu atlīdzināšanas prasības (tā sūdzības tekstā), kas izriet no ceļu satiksmes negadījuma izraisīšanas. Taisot spriedumu par zaudējumu piedziņu no ceļu satiksmes negadījuma izraisītāja, pats apdrošinātais, kurš saistīts ar līgumu, varētu vēlāk vērsties pie sava apdrošinātāja, lai panāktu apdrošināšanas atlīdzības izmaksu.
OCTA likuma mērķis primāri ir aizsargāt cietušo intereses. Līdz ar to nav pareizi likumā paredzēto iespēju cietušajam zaudējumu atlīdzināšanai saistībā ar ceļu satiksmes negadījumu vērsties uzreiz pie apdrošinātāja izmantot, lai apgrūtinātu cietušajam šo zaudējumu kompensācijas saņemšanu.
Tiesa nav izskatījusi jautājumu par civiltiesiskās atbildības iestāšanos un cietušo tiesībām uz nemateriālo zaudējumu kompensāciju, vien aprobežojusies ar norādi, ka EST atbildes uz prejudiciālajiem jautājumiem citā lietā nozīmē, ka atbildētājs atbrīvojams no zaudējumu atlīdzināšanas pienākuma.
[6] Paskaidrojumus sakarā ar kasācijas sūdzību iesniedzis atbildētājs [pers. C], paužot viedokli, ka sūdzība kā nepamatota ir noraidāma.
[7] Ar Rīgas pilsētas Ziemeļu rajona tiesas 2016.gada 6.jūlija spriedumu pasludināts apdrošināšanas AS ,,Balva” maksātnespējas process.
Motīvu daļa
[8] Pārbaudījis sprieduma likumību attiecībā uz argumentiem, kas minēti kasācijas sūdzībā, kā to noteic Civilprocesa likuma 473.panta pirmajā daļā, Augstākās tiesas Civillietu departaments atzīst, ka spriedums atceļams.
[9] Augstākās tiesas Civillietu departaments turpmāk norādīto apsvērumu dēļ piekrīt kasācijas sūdzības iesniedzēju argumentiem, kuros apstrīdēta apelācijas instances tiesas sprieduma atbilstība Civilprocesa likuma 193.panta piektajā daļā un 432.panta piektajā daļā noteiktajiem priekšrakstiem, kā arī tajā izdarītā slēdziena par prasības nepamatotību balstīšana uz EST 2013.gada 24.oktobra spriedumā lietā Nr. C-277/12 (Vitālijs Drozdovs pret AAS ,,Baltikums”) ietvertajiem secinājumiem.
[9.1] Prasības, kādas izvirzītas sprieduma motīvu daļas saturam, noteiktas Civilprocesa likuma 193.panta piektajā daļā.
Kā, raksturojot šīs prasības, atzīts tiesību doktrīnā, sprieduma motīvu daļa ,,[..] sastāv no trim pamatelementiem, kuri savstarpēji ir nesaraujami saistīti, un tie ir: 1) tiesas nodibinātie faktiskie apstākļi, 2) pierādījumu analīze, uz kuru balstīts atzinums par lietā konstatētajiem apstākļiem, kā arī tie apsvērumi, kuru dēļ tiesa noraidījusi tos vai citus lietas dalībnieku iesniegtos pierādījumus, 3) konstatēto lietas apstākļu juridiskā kvalifikācija, t.i., strīda tiesisko attiecību rakstura noteikšana un tam piemērojamo tiesību normu pamatošana (Civilprocesa likuma komentāri. I daļa. (1-28.nodaļa). Otrais papildinātais izdevums. Sagatavojis autoru kolektīvs Profesora K.Torgāna zinātniskajā redakcijā.- Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2016, 525.lp.).
Apelācijas instances tiesai, taisot spriedumu, jāievēro arī Civilprocesa likuma 432.panta piektās daļas noteikumi, kas prasa motivēt attieksmi pret pirmās instances tiesas spriedumu.
Tādējādi tiesai likums noteic pienākumu pamatot spriedumu, sniedzot izvērstu un nepārprotamu juridisko argumentāciju, kurā atspoguļots konkrētā strīda atrisināšanai piemērojamo materiālo tiesību normu izvēles process, sākot ar lietā būtisku faktisko apstākļu noskaidrošanu, kas balstīta uz pierādījumu objektīvu novērtējumu to kopumā, uz beidzot ar loģiskā secībā izdarīta gala slēdziena formulēšanu.
Šajā ziņā Augstākās tiesas Civillietu departaments pievienojas juridiskajā literatūrā paustajam viedoklim, ka ,, [..] svarīgi, lai nolēmuma motīvu daļā ietvertā informācija, arī argumentu un pretargumentu vērtējums, viena vai otra argumenta noraidīšanas iemesli un izvērtēšanas kritēriji, pēc iespējas pilnīgāk un saprotamāk atspoguļotu tiesneša domu gaitu. Pilnīgs tiesneša domu gaitas izklāsts ikvienam nodrošina iespēju saskatīt lēmuma iemeslus un novērtēt risinājuma objektivitāti un pareizību” (sk. Gaidele I. Nolēmumu argumentācija: teorija un prakse// Likums un tiesības, 2002, 4.sēj., Nr.36, 241.lp.).
[9.2.] Augstākās tiesas Civillietu departaments konstatē, ka pārbaudāmā sprieduma motīvu daļa, iepriekš minētajiem kritērijiem neatbilst, jeb precīzāk – ir ar tiem acīmredzamā pretrunā, jo tajā iekļautos Civillietu tiesas kolēģijas apgalvojumus nevar uzskatīt par pienācīgi veiktu strīda apstākļu juridisko kvalifikāciju.
Un proti, nodibinādama, ka ceļu satiksmes negadījumu izraisījušā transportlīdzekļa īpašnieka vai tiesīgā lietotāja civiltiesiskā atbildība bija apdrošināta, apelācijas instances tiesa norādījusi – pušu strīda izšķiršanā piemērojams OCTA likums, taču tālāk spriedumā aprobežojusies vien ar šā likuma vairāku normu teksta citēšanu, pat necenšoties noskaidrot šo normu sastāva pazīmju saturu, nemaz nerunājot par argumentu, kādi lietas iztiesāšanas gaitā apstiprinājumu guvuši fakti pamato attiecīgo normu piemērošanu konkrētajā konfliktsituācijā, ietveršanu spriedumā.
Turklāt, lai gan prasītāji konsekventi uzturēja pozīciju, ka strīda tiesisko attiecību noregulēšanai piemērojams Civillikuma 1635.pants, un izvirzīja savus apsvērumus tās pamatošanai, Civillietu tiesas kolēģija nav minējusi nevienu pretargumentu šāda prasītāju piedāvātā lietas apstākļu vērtējuma atspēkošanai.
Kasācijas sūdzībā arī pamatoti norādīts uz Civilprocesa likuma 432.panta piektās daļas noteikumu pārkāpumu. Respektīvi, plaši aprakstīdama pirmās instances tiesas spriedumā ietverto pamatojumu prasības daļējai apmierināšanai, Civillietu tiesas kolēģija, taisot pretēju spriedumu, ,,pilnīgi aizmirsusi” izteikt savu attieksmi pret šiem argumentiem. Minētās normas pārkāpums pie nosacījuma, ja apelācijas instances tiesa izpildījusi Civilprocesa likuma 193.panta piektās daļas noteikumu priekšrakstus, parasti netiek vērtēts kā būtisks (t.i., tāds, kas varēja novest pie lietas nepareizas izspriešanas). Tomēr tas nenozīmē, ka šā likuma 432.panta piektās daļas noteikumiem piemīt tikai deklaratīvs raksturs. Gluži pretēji, attieksmes pret pirmās instances tiesas spriedumu norādīšana ir ne vien apelācijas instances tiesas sprieduma īpatnība, bet arī šā sprieduma argumentācijas svarīga sastāvdaļa, jo atzinums par zemākā instancē izšķirtā strīda atšķirīgu risinājumu vienmēr prasa pārliecinošu pamatojumu.
Likuma prasībām atbilstoša juridiskā pamatojuma neesība sprieduma motīvos bez šaubām jāvērtē kā procesa dalībnieka tiesības zināt tiesvedības iznākuma iemeslus neattaisnojams ierobežojums. Tāpat jāuzsver, ka šāda situācija padara par neiespējamu kasācijas instances tiesas pamatfunkcijas – pārbaudīt materiālo tiesību normu attiecināšanas uz lietas apstākļiem pareizību, izpildi.
[9.3] Civilprocesa likuma 5.panta sestā daļa noteic, ka tiesa, piemērojot tiesību normas, ņem vērā judikatūru, ar ko saprot ,,tiesu nolēmumos atrodamās juridiskās atziņas, kas ir vispārināmas un līdz ar to pielietojamas ne vien konkrētajā, bet arī citos gadījumos” (sk. Levits E. Judikatūra – pamati, problēmas, piemērošana // Latvijas Republikas Augstākās tiesas Biļetens, Nr.1/2010, 32.lp.).
Minētajā normā ietvertā noteikuma mērķis ir nodrošināt tiesas spriešanas taisnīgumu, vienveidību un tiesisko stabilitāti.
Šeit arī norādāms, ka atšķirībā no Eiropas Savienības Tiesas, Eiropas Cilvēktiesību tiesas un Satversmes tiesas judikatūras, kas ir vispārsaistoša spēka tiesību avots jebkurā Latvijas tiesību sistēmas nozarē, nacionālo tiesu nolēmumos izteiktajām atziņām nav normatīvi saistoša spēka (attiecībā uz civillietām izņēmums – Civilprocesa likuma 476.panta pirmajā daļā paredzētajā gadījumā), tāpēc tiesa, nonākdama pie pārliecības par līdzšinējās prakses nepareizību, var no tām atkāpties, protams, sniedzot šādas rīcības juridisko pamatojumu (sk. šā sprieduma 9.2.punktu).
Judikatūrā nostiprinātas juridiskās tēzes jeb ,,[..] tās pašas tiesas vai augstākas nacionālās tiesu instances, starptautisko, tostarp Eiropas tiesu tiesību normu piemērošanas, [..], interpretācijas praksi [..]” (Civilprocesa likuma komentāri. I daļa. (1-28.nodaļa). Otrais papildinātais izdevums. Sagatavojis autoru kolektīvs Profesora K.Torgāna zinātniskajā redakcijā.- Rīga: Tiesu namu aģentūra, 2016, 37.lp.), jāņem vērā tikai tad, ja izšķiramā strīda faktisko un tiesisko apstākļu vērtējošās salīdzināšanas ceļā tiek konstatēts to saturisks identiskums (būtiska līdzība) ar iepriekš jau izspriestas lietas apstākļiem.
Tā kā tiesas spriedumam jābūt pamatotam ar tiesību normu, judikatūra izmantojama secinājuma par šīs normas piemērošanas (iztulkošanas) juridiskajiem aspektiem argumentēšanai. Tas nozīmē, ka ,, [..] nevar izspriest lietu pēc būtības uz kāda cita tiesas nolēmuma, lai arī pieņemta pamata [..]” (sk. Senāta 2007.gada 24.oktobra spriedumu lietā Nr. SKC-722), jo nav līdzīgā tiesiskā strīdā pieļaujama atsauce uz konkrētu lietu kā tiesu praksi, neatklājot agrāk taisītā spriedumā ietverto apsvērumu saturu un neminot, kā izšķiramā strīda apstākļi sasaucas ar iepriekš izskatītajā lietā pastāvējušiem faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem (sal. Senāta 2007.gada 28.februāra spriedumu lietā Nr. SKC-89).
Pārbaudāmā sprieduma motīvu daļa liecina, ka Civillietu tiesas kolēģijas izpratne par judikatūras izmantošanas metodi un priekšrakstiem, ir kļūdaina. Augstākās tiesas Civillietu departamentam ir dibināts iemesls šādam konstatējumam, pirmkārt, jau tāpēc, ka lieta izspriesta tieši uz EST 2013.gada 24.oktobra sprieduma pamata, nepaskaidrojot nedz to, kāda ir Eiropas Savienības tiesību normu iztulkojuma, kas iekļauts minētajā prejudiciālajā nolēmumā, sasaiste ar izskatāmajā lietā vērtējamo tiesību jautājumu, nedz to, kur saskatīta strīda apstākļu līdzība ar EST spriedumā analizētajiem. Otrkārt, apelācijas instances tiesa atstājusi bez ievērības, ka Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvas (sk. šā sprieduma 4.2.punktu) ir transponētas (ievestas) OCTA likumā. EST atzinusi, ka „[..] valsts tiesai, kurai ir jāiztiesā prāva tikai starp privātpersonām, līdzko tai ir jāpiemēro valsts tiesību normas, kas ir pieņemtas, lai transponētu pienākumus, ko paredz direktīva, ir jāņem valsts tiesību normu kopums un tas ir jāinterpretē, cik vien iespējams, direktīvas teksta un mērķa kontekstā, lai nonāktu pie risinājuma, kas atbilst direktīvas mērķim” (sk. 2004.gada 5.oktobra sprieduma apvienotajās lietās C-397/01-C403/01 Pfeiffer, 119.punktu). No minētā izriet, ka nacionālo tiesību normu interpretācija atbilstoši direktīvas (-u) mērķim veicama, ja tās ieviešana valsts tiesībās notikusi pretēji direktīvā(-ās) izvirzītajām pamatnostādnēm. Turpretī apelācijas instances tiesa nevis vērtējusi nacionālajos tiesību aktos paredzētā regulējuma atbilstību Eiropas tiesību normām, bet gan vienkārši ,,aizstājusi” to ar atsauci uz EST spriedumā, turklāt citu un atšķirīgu faktisko apstākļu kontekstā izteiktajām juridiskajām atziņām.
[10] Iepriekš izklāstīto apsvērumu kopums ļauj secināt, ka apelācijas instances tiesas spriedumu nevar atzīt par tiesisku, kas ir pamats kasācijas sūdzības apmierināšanai.
Rezolutīvā daļa
Pamatojoties uz Civilprocesa likuma 474.panta 2.punktu, Augstākās tiesas Civillietu departaments
nosprieda
Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013.gada 6.novembra spriedumu atcelt un lietu nodot jaunai izskatīšanai apelācijas instances tiesā.
Spriedums nav pārsūdzams.

Tiesību aktu un tiesas nolēmumu saraksts

Civillikuma 1635.pants

Sauszemes transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības obligātās apdrošināšanas likums (pieņemts 07.04.2004.)

Civilprocesa likuma 5.panta sestā daļa
193.panta piektā daļa
432.panta piektā daļa
473.panta pirmā daļa
474.panta 2.punkts
476.panta pirmā daļa

Padomes direktīva (1972. gada 24. aprīlis) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu saistībā ar mehānisko transportlīdzekļu izmantošanu un attiecībā uz kontroli saistībā ar pienākumu apdrošināt šādu atbildību (72/166/EEK), 31972L0166

Padomes Otrā direktīva (1983. gada 30. decembris) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz transportlīdzekļu īpašnieku civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu (84/5/EEK), 31984L0005

EST 2004.gada 5.oktobra sprieduma apvienotajās lietās C-397/01-C-403/01 Bernhard Pfeiffer  u.c. pret Deutsches Rotes Kreuz, Kreisverband Waldshut eV., 119.punkts, ECLI:EU:C:2004:584
EST 2013.gada 24.oktobra spriedumā lietā Nr. C-277/12 (Vitālijs Drozdovs pret AAS ,,Baltikums”), ECLI:EU:C:2013:685

Lieta C30269404 Senāta 2007.gada 28.februāra spriedums Nr. SKC-89/2007
Lieta C33068105 Senāta 2007.gada 24.oktobra spriedums Nr. SKC-722/2007