Konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, 4.panta tvērums (Romas konvencija)

Latvijas Republikas Augstākās tiesas
Civillietu departamenta
2016. gada 20. aprīļa
SPRIEDUMS
Lieta Nr. C27179312
SKC–74/2016

Latvijas Republikas Augstākās tiesas Civillietu departaments šādā sastāvā: 
tiesnese referente M. Senkāne
tiesnese	Ļ. Kušnire
tiesnesis	V. Maksimovs
rakstveida procesā izskatīja SIA „KOOLLER” kasācijas sūdzību par Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013. gada 8. maija spriedumu civillietā Granmaster Sp. Z.o.o. prasībā pret SIA „KOOLLER” par parāda piedziņu.
Aprakstošā daļa
[1] Granmaster Sp. Z.o.o. 2012. gada 1. jūnijā cēlusi tiesā prasību pret SIA „KOOLLER” (pirms nosaukuma maiņas - SIA „KOHLER”) par parāda piedziņu, kurā, pamatojoties uz Civillikuma 1587., 1753., 1756., 1759., 1765., 1811., 1828., 1832., 1838., 1843., 2002., 2004., 2033., 2035. pantu, lūgusi piedzīt no atbildētājas parādu 4838,85 Ls, kas sastāv no pamatparāda 3552,58 Ls un likumiskajiem procentiem 1286,27 Ls.
Prasības pieteikumā norādīts, ka laikā no 2008. gada 16. oktobra līdz 2009. gada 30. janvārim starp pusēm tika parakstītas pavadzīmes, pamatojoties uz kurām atbildētājai pārdotas un nodotas preces, kā arī izrakstīti faktūrrēķini par kopējo summu 5176,37 EUR (3637,97 Ls): Nr. 60/08/WDT par 277,50 EUR (195,03 Ls); Nr. 67/08/WDT - 2426,04 EUR (1705,03 Ls); Nr. 6/09/WDT - 2427,83 EUR (1706,29 Ls); Nr. 9/09/WDT - 45,00 EUR (31,63 Ls). Savukārt 2009. gada 30. janvārī prasītāja sniedza atbildētājai transporta organizēšanas pakalpojumus, par ko izrakstīts faktūrrēķins Nr. 2/09/TRAN par 31 EUR (21,79 Ls) ar apmaksas termiņu līdz 2009. gada 30. janvārim.
Faktūrrēķinu Nr. 67/08/WDT; Nr. 6/09/WDT; Nr. 9/09/WDT un Nr. 2/09/TRAN apmaksa nav veikta, savukārt faktūrrēķina Nr. 60/08/WDT apmaksa 2009. gada 4. martā veikta daļēji, samaksājot 152,51 EUR (107,18 Ls). Norādīts, ka prasītāja savas saistības ir izpildījusi, un atbildētājas pārstāvis pavadzīmes - rēķinus ir parakstījis bez iebildumiem.
Atbildētājai 2012. gada 3. aprīlī nosūtīts brīdinājums Nr. 030412/01SP, aicinot izpildīt saistības. Atbilde uz to nav saņemta.
[2] Ar Rīgas pilsētas Centra rajona tiesas 2012. gada 10. oktobra spriedumu prasība apmierināta. No SIA „KOOLLER” Granmaster Sp. Z.o.o. labā piedzīts parāds 3552,58 Ls, likumiskie procenti 1286,27 Ls un tiesas izdevumi 249,27 Ls, nosakot prasītājai tiesības saņemt likumiskos sešus procentus gadā no pamatparāda summas līdz pilnai sprieduma izpildei (izsoles dienai).
Spriedums pamatots ar šādiem motīviem.
[2.1] Prasība celta pret Latvijas Republikā reģistrētu SIA „KOOLLER”, ievērojot Civilprocesa likuma 26. panta otrajā daļā noteikto piekritību par prasības celšanu pret juridisku personu. Ar Rīgas pilsētas Centra rajona tiesas tiesneses 2012. gada 5. jūnija lēmumu prasības pieteikums pieņemts un ierosināta civillieta, atzīstot, ka strīds ir pakļauts izskatīšanai tiesā un ir piekritīgs Rīgas pilsētas Centra rajona tiesai.
Līdz ar to nav pamatoti atbildētājas iebildumi par strīda izskatīšanas vietu un piemērojamiem normatīvajiem aktiem, jo Latvijas Republikas vispārējās jurisdikcijas tiesai piekritīga civillieta nevar būt pamatota ar Polijas Republikas Civilkodeksa normām.
[2.2] Tiesas sēdē nodibināts, ka pušu starpā kopš 2006. gada uz mutiskas vienošanās pamata pastāvēja preču pirkuma – pārdevuma līgums, pamatojoties uz kuru prasītāja laikā no 2008. gada 16. oktobra līdz 2009. gada 30. janvārim piegādāja atbildētājai preces atbilstoši faktūrrēķiniem: Nr. 60/08/WDT, Nr. 67/08/WDT, Nr. 6/09/WDT un Nr. 9/09/WDT, par kopējo summu 5176,37 EUR (3637,97 Ls). Tāpat netiek apstrīdēts, ka 2009. gada 30. janvārī prasītāja sniedza atbildētājai transporta organizēšanas pakalpojumus, par ko izrakstīts faktūrrēķins Nr. 2/09/TRAN par 31 EUR (21,79 Ls). Tādējādi starp Granmaster Sp. Z.o.o. un SIA „KOOLLER” pastāvošās attiecības apspriežamas pēc pirkuma līguma nosacījumiem.
[2.3] Visas faktūrrēķinos norādītās preces atbildētājai tika piegādātas, bet apmaksa veikta tikai daļēji. Atbildētājas pārstāvis nav apstrīdējis, ka neapmaksātā parāda summa par piegādātajām precēm un sniegtajiem transporta pakalpojumiem ir 3552,58 Ls, bet likumiskie procenti ir 1286,27 Ls.
[2.4] Atbildētājas argumentam, ka vairāk nekā 50 % no piegādātajām precēm bijuši brāķi, un šī iemesla dēļ atbildētājai nav pienākums veikt samaksu, pierādījumi atbilstoši Civilprocesa likuma 93. panta pirmajai daļa nav iesniegti. Proti, nav pierādījumu par piegādāto preču apskati, konstatētajiem defektiem vai iebildumu izvirzīšanu pārdevējai.
Līdz ar to tiesa atzinusi par pierādītu, ka atbildētāja piegādātās preces ir pieņēmusi bez iebildumiem par preču kvalitāti un tai ir pienākums veikt samaksu par precēm faktūrrēķinos norādītajā termiņš un apmērā.
[3] Izskatījusi lietu sakarā ar SIA „KOOLLER” iesniegto apelācijas sūdzību, Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģija 2013. gada 8. maijā nospriedusi prasību apmierināt.
No SIA „KOOLLER” Granmaster Sp. Z.o.o. labā piedzīts pamatparāds 3552,58 Ls, likumiskie procenti 1286,27 Ls un tiesas izdevumi 249,27 Ls. Noteiktas prasītājas tiesības par laiku līdz sprieduma izpildei (izsoles dienai) saņemt no atbildētājas sešus procentus gadā no pamatparāda. No SIA „KOOLLER” valsts labā piedzīti ar lietas izskatīšanu saistītie izdevumi 1,06 Ls.
Spriedums pamatots ar šādiem motīviem.
[3.1] Pirmās instances tiesas spriedumā ietvertais pamatojums ir pareizs un pilnībā pietiekams, un atbilstoši Civilprocesa likuma 432. panta piektajai daļai Civillietu tiesas kolēģija pievienojusies šā sprieduma motivācijai.
[3.2] Nav pamatots apelācijas sūdzības iesniedzēja viedoklis, ka strīdā ir piemērojams Polijas Republikas Civilkodekss.
Tiesa, ņemot vērā Civillikuma 19. pantu, noskaidrojusi, ka mutiski noslēgtajā pirkuma – pārdevuma līgumā puses nav vienojušās par iespējamo strīdu gadījumā piemērojamiem normatīvajiem aktiem. Līguma noslēgšanas vieta konkrētajā gadījumā nav noskaidrojama, jo par šo faktu lietā pierādījumi nav iesniegti. Savukārt, par saistības izpildes, proti, samaksas par piegādāto preci, vietu tiesa atzinusi tieši Latvijas Republiku, kur reģistrēta SIA „KOOLLER” un tiek realizēta tās komercdarbība.
[3.5] Pretēji apelācijas sūdzībā norādītajam Eiropas Parlamenta un Padomes 2008. gada 17. jūnija Regula (EK) Nr. 593/2008 „Par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Roma I)” (turpmāk - Roma I) lietā nav piemērojama, jo tās 28. pantā noteikts, ka šo regulu piemēro līgumiem, kas noslēgti pēc 2009. gada 17. decembra, un izņēmuma gadījumi regulā nav norādīti. Konkrētajā gadījumā neapmaksātās pavadzīmes izrakstītas laikā no 2008. gada 16. oktobra līdz 2009. gada 30. janvārim, bet rēķins par transporta organizēšanas pakalpojumiem izrakstīts 2009. gada 30. janvārī.
Arī ANO Konvencijas „Par starptautiskajiem preču pirkuma - pārdevuma līgumiem” 1. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 7. panta 2. punkts lietā nav piemērojams, jo Konvencija neregulē gadījumus, kad pastāv strīds par piemērojamo likumu, un nenoteic kritērijus, kā izvēlēties, kuras valsts materiālās un procesuālās tiesību normas jāpiemēro. Saskaņā ar Konvencijas 4. panta a) apakšpunktu, tā regulē tikai pirkuma - pārdevuma līguma slēgšanu un pircēja un pārdevēja tiesības un pienākumus, kuri rodas no šāda līguma. Īpaši, ja nekas cits tieši nav paredzēts Konvencijā, tā neattiecas uz pašu līgumu vai kādu tā noteikumu, vai jebkuras paražas spēkā esamību.
[3.6] Pamatots ir atbildētājas viedoklis, ka, nosakot līgumam piemērojamo likumu, būtiski ir noskaidrot, kas šajā gadījumā ir līgumam raksturīgais izpildījums un kura no līguma pusēm to veic.
No Civillikuma 2002. panta secināms, ka izpildījums no pārdevēja puses izpaužas preces nodošanā, bet izpildījums no pircēja puses izpaužas samaksas izdarīšanā. Tāpēc nevar piekrist atbildētājas viedoklim, ka konkrētajā gadījumā naudas maksājuma izdarīšana nav uzskatāma par līgumam raksturīgo izpildījumu. Pircējas SIA „KOOLLER” līguma izpildījums, samaksa par piegādāto preci, izdarāma Latvijas Republikā. Ņemot vērā minēto, arī 1980. gada Romas konvencijas par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, (turpmāk – Romas konvencija) 4. panta izpratnē lietā ir piemērojami Latvijas Republikas normatīvie akti, nevis Polijas Republikas Civilkodekss.

[4] Par apelācijas instances tiesas spriedumu SIA „KOOLLER” iesniegusi kasācijas sūdzību, kurā, atsaucoties uz materiālo tiesību normu nepareizu iztulkošanu, kā arī procesuālo tiesību normu pārkāpumiem, lūgusi spriedumu atcelt un lietu nodot jaunai izskatīšanai.
Kasācijas sūdzība pamatota ar šādiem argumentiem.
[4.1] Atbildētājas ieskatā prasība celta uz nepareizo materiālo tiesību pamata. Lietā ir piemērojams Polijas Republikas Civilkodekss, kura 118. pantā ir noteikts trīs gadu noilgums Granmaster Sp. Z.o.o. prasījumam. Konkrētajā gadījumā prasītājs minēto termiņu ir nokavējis.
Polijas Republikas Civilkodeksa piemērošana izriet no Romas konvencijas. Atbilstoši Civillikuma 25. pantam Romas konvencija kā starptautisks līgums izslēdz Civillikuma 19. panta piemērošanu. Līdz ar to tiesa, nepamatoti piemērojot minēto tiesību normu, kā arī nepareizi iztulkojot Romas konvencijas 4. panta 1. un 2. punktu, ir secinājusi, ka lietā piemērojam Latvijas Republikas normatīvie akti.
[4.2] Tiesa, secinot, ka Latvijas Republika ir saistību izpildes vieta, ir nepareizi iztulkojusi Civillikuma 19. pantu. No lietas materiāliem ir secināms, ka pārdevēja pienākums saražot un nodot preces un pircēja pienākums pieņemt preces bija Polijas Republikā. Arī samaksa bija veicama tajā pašā valstī, jo pircējam bija jānodrošina naudas summas iemaksa pārdevēja norēķinu kontā Polijas Republikas bankā. Līdz ar to vienīgā lietas saistība ar Latvijas Republiku ir atbildētājas mītnesvieta un preces atvešana uz Latviju, kas nevar būt par pamatu piemērojamā likuma noteikšanai.
[4.3] Atbilstoši Romas konvencijas 4. panta 1. un 2. punktam svarīgi ir noteikt līgumam raksturīgo izpildījumu. Pirkuma līgumam raksturīgais izpildījums nav naudas maksājums, ko veicpircējs, bet gan izpildījums, par ko maksā, proti, preces saražošana un nodošana pircējam. Tā kā raksturīgais izpildījums ir jāveic pārdevējam, tad saskaņā ar Romas konvencijas 4. panta 2. punktu tās mītnesvietas materiālās normas regulē līguma izpildi. Šāds skaidrojums ir atzīts arī Romas konvencijas izskaidrojošajā ziņojumā un tiesību doktrīnā.
[4.4] Tiesa nav nošķīrusi jēdzienu „līguma būtiskas sastāvdaļas” no „līgumam raksturīgais izpildījums”. Pēdējais atbilstoši Romas konvencijas 4. panta 2. punktam ietver sevī to, ka līgumi var būt vienpusēji un daudzpusēji, un divpusējos līgumos, kas sastāv no diviem pretēji vērstiem apsolījumiem, kur pušu pienākumi atrodas savstarpējā kopsakarā, līgumam ir jāpiemēro viens likums, ko nosaka, izvērtējot, kurš no līgumā ietvertajiem apsolījumiem ir līgumam raksturīgais. Arī no Romas konvencijas izskaidrojošā ziņojuma izriet, ka divpusējos līgumos tikai viens no šiem izpildījumiem ir līgumam raksturīgais. Eiropas Savienības tiesa ir atzinusi, ka viena līguma ietvaros var piemērot atšķirīgas tiesības tikai tad, ja ar to puses aptvērušas vairākus autonomus līguma priekšmetus.
[5] Paskaidrojumos par SIA „KOOLLER” kasācijas sūdzību Granmaster Sp. Z.o.o. norādījusi, ka tā nav pamatota.
Motīvu daļa
[6] Pārbaudījis lietā esošā sprieduma likumību attiecībā uz argumentiem, kas minēti kasācijas sūdzībā, kā tas noteikts Civilprocesa likuma 473. panta pirmajā daļā, Civillietu departaments atzīst, ka Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013. gada 8. maija spriedums ir atceļams un lieta nododama jaunai izskatīšanai apelācijas instances tiesā.
[7] Lietā konstatēts, ka izskatāmais strīds izriet no līgumattiecībām, kuru dalībnieki ir Polijā reģistrētais uzņēmums Granmaster Sp. Z.o.o. (prasītājs) un Latvijā reģistrētā SIA „KOOLLER” (atbildētājs). Līdz ar to tiesai primāri bija jānoskaidro jautājums par to, kuras valsts tiesību akti strīda izšķiršanā piemērojami.
[7.1] Lietā nav strīda par to, ka konkrētajā gadījumā starptautiskais tiesību akts, kas regulē strīda izšķiršanā piemērojamo tiesību aktu jautājumu, ir 1980. gada 19. jūnijā Romā parakstītā Konvencija par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Romas konvencija), kurai Latvija pievienojusies 2005. gada 8. decembrī, izdodot likumu „Par Konvenciju par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanos Konvencijai par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, kura atvērta parakstīšanai Romā 1980. gada 19. jūnijā, un Pirmajam un Otrajam protokolam par tās interpretāciju, ko veic Eiropas Kopienu tiesa”.
Atbilstoši Romas konvencijas 1. panta pirmās daļas noteikumiem tās normas piemērojamas līgumsaistībām jebkurā situācijā, kurā ir izvēle starp dažādu valstu tiesību aktiem.
Atbilstoši 4. panta pirmās daļas noteikumiem, ciktāl nav izdarīta izvēle attiecībā uz līgumiem piemērojamiem tiesību aktiem, līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, ar kuru tas ir visciešāk saistīts.
Savukārt saskaņā ar 4. panta otrās daļas noteikumiem līgums uzskatāms par visciešāk saistītu ar to valsti, kurā līgumam raksturīgo izpildījumu veikušajai pusei līguma noslēgšanas laikā ir struktūras galvenā pārvalde.
[7.2] Nav strīda arī par to, ka konkrētajā gadījumā puses darbojušās uz mutiska līguma pamata un nav izdarījušas izvēli attiecībā uz līgumam piemērojamajiem tiesību aktiem saskaņā ar Romas konvencijas 3. pantu, tādēļ ir piemērojams 4. pants, atbilstoši kuram līgumu reglamentē tās valsts tiesību akti, ar kuru tas visciešāk saistīts, proti, kur ir jāveic līgumam raksturīgais izpildījums.
[8] Apelācijas instances tiesa nepamatoti konstatējusi, ka konkrētajā gadījumā līgumam raksturīgais izpildījums ciešāk saistīts ar Latvijas valsti tā iemesla dēļ, ka Latvijas uzņēmums veicis samaksu par Polijas uzņēmuma ražoto preci un sniegto pakalpojumu.
[8.1] Eiropas Savienības Tiesas 2011. gada 15. marta spriedumā lietā C-29/10 Koelzch pret Luksemburgu norādīts, ka Romas konvencijas normu interpretācija izdarāma atbilstoši vienveidīgiem un autonomiem kritērijiem, lai nodrošinātu konvencijas pilnīgu efektivitāti atbilstoši tās mērķiem (31., 32. punkts). Analoģiski secinājumi atrodami arī 1993. gada 13. jūlija spriedumā lietā C-125/92 Mulox IBC, Recueil, 10., 16. punktā.
Pieminētajā Eiropas Savienības tiesas 2011. gada 15. marta spriedumā (50. punkts), interpretējot Romas konvencijas 6. panta 2. punktu un šajā sakarā atsaucoties uz Milānas Universitātes pārstāvja Mario Džuljāno un Parīzes Universitātes I profesora Pola Lagāra 1980.  ada Ziņojumu par Konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, tiesa atzinusi, ka valsts, kurā darbinieks parasti veic darbu, pildot līgumu, šīs tiesību normas izpratnē ir tā, kurā, ņemot vērā apstākļu kopumu, kuri raksturo minēto darbu, darbinieks veic lielāko daļu no saviem pienākumiem pret darba devēju. Citiem vārdiem, par kritēriju līguma izpildījuma vietas noteikšanai attiecībā uz darbinieku pieņemts līguma specifiskajam raksturam atbilstošs ilgstošs izpildījums, kas to atšķir no citiem līdzīga veida līgumiem.
[8.2] Civillietu departamenta ieskatā, minētais kritērijs starptautisko tiesību normu vienotas piemērošanas nolūkā ir attiecināms arī uz izskatāmo gadījumu, atzīstot, ka par līgumam raksturīgo izpildījumu ir uzskatāms uzņēmuma Granmaster Sp. Z.o.o. Polijas Republikā sniegtais līguma izpildījums, par kuru SIA „KOOLLER” bija pienākums veikt samaksu. Šādu izpratni apstiprina arī Milānas Universitātes pārstāvja Mario Džuljāno un Parīzes Universitātes I profesora Pola Lagāra 1980. gada Ziņojumā par Konvenciju par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām, apkopojot nacionālo tiesu spriedumos ietvertās atziņas attiecībā uz 4. panta piemērošanu norādītais: „konkrētajam līgumam raksturīgais izpildījums neizpaužas naudas izteiksmē, jo vienas puses naudas maksājums kā pretizpildījums mūsdienu ekonomikā būs klātesošs visos gadījumos. Līgumam raksturīgais izpildījums ir tas, par kuru veicama samaksa atkarībā no līguma veida – preču piegāde, īpašuma lietošanas tiesību piešķiršana, pakalpojuma sniegšana, pārvadājumi, apdrošināšana, banku operācijas, nodrošinājums utt.; šis izpildījums parasti ir līgumiska darījuma „smaguma centrs” un sociāli ekonomiskā funkcija.” (skat. www.vvc.gov.lv/export/.../31980Y1031x01x.doc).
[9] Šādos apstākļos tiesai nebija pamata par kritēriju līgumam raksturīgās izpildījuma vietas noteikšanai izmantot samaksas izdarīšanas faktu un sekojoši pēc tā noteikt, ka strīda izskatīšanai ir piemērojams Latvijas likums.
Līdz ar to Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013. gada 8. maija spriedums ir atceļams un lieta nododama jaunai izskatīšanai apelācijas instances tiesā.
[10] Tā kā spriedums tiek atcelts, atbildētājai saskaņā ar Civilprocesa likuma 458. panta otro daļu atmaksājama drošības nauda 284,57 EUR.
Rezolutīvā daļa
Pamatojoties uz Civilprocesa likuma 474. panta 2. punktu, Civillietu departaments
nosprieda
Rīgas apgabaltiesas Civillietu tiesas kolēģijas 2013. gada 8. maija spriedumu atcelt un nodot lietu jaunai izskatīšanai apelācijas instances tiesā.
Atmaksāt SIA „KOOLLER” drošības naudu 284,57 EUR (divi simti astoņdesmit četri euro, 57 centi).
Spriedums nav pārsūdzams.

Tiesību aktu un spriedumu rādītājs

Konvencija par tiesību aktiem, kas piemērojami līgumsaistībām (Romas konvencija) 1980. gada 19. jūnijs
1.panta pirmā daļa
3.pants
4.panta pirmā daļa
4.panta otrā daļa

Eiropas Kopienas Tiesas 1993. gada 13. jūlija spriedums lietā C-125/92 Mulox IBC, Recueil, 10., 16. punkts.

Eiropas Savienības Tiesas 2011. gada 15. marta spriedums lietā C-29/10 Koelzch pret Luksemburgu